המבקש:	רווה (ריי) שליט
על-ידי באי-כוחו - עורכי-הדין צור ומושקוביץ'	
	
    נ    ג    ד
	
המשיבה:	מדינת ישראל
על-ידי באת-כוחה - הפרקליטה גב' מירי ארד

	
ה ח ל ט ה
	
הליך ההוכחות
נגד המבקש ביחד עם אחרים הוגש ביום 28.09.2000 כתב-אישום, המייחס לו עבירות של קשירת קשר לביצוע פשע (ייבוא סם מסוכן), לפי סעיף 499(א)(1) לחוק העונשין, תשל"ז-1977 (להלן: "חוק העונשין"); ייבוא סם מסוכן, לפי סעיפים 13 ו-19א. לפקודת הסמים המסוכנים [נוסח חדש], תשל"ג-1973; וכן בהחזקת סם מסוכן, לפי סעיפים 7(א) ו-7(ג) רישא לפקודה.
המבקש נשלח על-ידי אחד המעורבים האחרים, שנתן את הדין בנפרד, לברזיל, ביום 22.6.2000, שם נטל תיקים, שהכילו, כביכול, רק פריטי לבוש לצורך צילום קטלוג דוגמנות. בפועל, הכילו התיקים גם 4.74 ק"ג סם מסוג קוקאין, מוצפן בדפנות התיקים וּבמקצת מפריטי הלבוש. המבקש קיבל המזוודות עם הסמים וּמסרן בידי צוות הצילום התמים, ששֹוּגר לצורך צילומי דוגמנות, ככיסוי להעברת הסם. בהמשך, ליווה המבקש את צוות הצילום וסייע בהסעת הדוגמניות מנתב"ג למלון בתל-אביב.
המבקש נעצר בארה"ב ב-24.8.2000, ויתר על הליכי ההסגרה, הובא לישראל, ונעצר ביום 26.9.2000. לאחר שמיעת ההוכחות ניתנה הכרעת-הדין ב-15.7.2001, וּבה הורשע המבקש בכל העבירות שיוחסו לו בכתב-האישום ונגזרו עליו שש שנות מאסר, מתוכן ארבע שנים לריצוי בפועל מיום מעצרו בארה"ב, והיתרה על-תנאי, שלא יעבור במהלך שלוש שנים עבירות סמים מסוג פשע.

הערעור
המבקש הגיש ערעור לבית-המשפט העליון ב-ע"פ 7514/01 על ההרשעה, ולחילופין - על חומרת העונש. בית-המשפט העליון זיכה את המבקש מחמת הספק והורה על שחרורו. עם זאת, ציין כב' השופט א' א' לוי, שכתב את פסק-הדין, לאחר שהזכיר, אחת לאחת, את העובדות וההתרחשויות שנזקפו לחובת המבקש:

"אין ספק כי העניינים האחרונים אותם מניתי, מטילים צל כבד של חשד על טענתו של רווה (המבקש - ז.כ.) בדבר חפותו. במיוחד תמהתי לנוכח העובדה שאף שהוא שהה במעצר מאז חודש אוגוסט 2000 (הוא הוסגר לישראל ב-26.8.00) לא מיהר רווה  להציג את גירסתו בפני החוקרים ועשה זאת רק בתאריך 04.10.00 בעצת פרקליטו."

בסיכום דבריו לעניין הרשעתו של המבקש כותב כב' השופט א' א' לוי:

"...אני טורח להדגיש, כי אני רחוק מלהשתכנע מטענת חפותו. יש יסוד להנחה שמעורבותו של רווה בפרשה לא הייתה תמימה, עם זאת, הראיות שהובאו כנגדו הן ראיות נסיבתיות, שחרף ריבויין ועוצמתן ספק אם די בהן לצורך הרשעה בפלילים."

הדיון בעניינו של המבקש בבית-המשפט העליון נדחה שבע פעמים, וּפסק-הדין בערעור ניתן ב-28.11.2002. כלומר, המבקש ריצה תקופת מאסר כוללת של קצת למעלה מעשרים  ושבעה  חודשים, מתוך ארבעים וּשמונה החודשים שהושתו עליו. מכאן, כי בעת זיכּוּיוֹ יכול היה, כמעט, להשתחרר ממאסרו, אִילוּ נוכה ממנו שליש וניכוי מינהלי נוסף. צריך להוסיף, כי גם ישיבת וַעדת השחרורים בעניינוֹ נדחתה פעמיים בשל כך שטרם ניתן פסק-הדין בערעורו.

הבקשה ועמדת המדינה
המבקש, אשר זוּכּה מחמת הספק, כאמור, ביקש מבית-המשפט להפעיל את סמכותו מכוח סעיף 80 לחוק העונשין, ולפסוק לטובתו פיצוי בגין תקופת המאסר (כולל המעצר) אותה ריצה טרם זיכּוּיוֹ, וכן שיפוי בגין הוצאות ההגנה, להן נדרש בעקבות ההליכים המדוברים.

הבקשה מפרטת את השתלשלות האירועים, וכן את הסבל שנגרם למבקש בעקבות הרשעתו וריצוי העונש בתקופה הממושכת. בין השאר מוֹנה המבקש מספר נקודות שבגינן, לטעמו, זכאי הוא לקבל את מבוקשו:

1.	העובדה שלמרות שזוּכּה בסופו של דבר, נשא המבקש כמעט במלוא תקופת המאסר הכוללת שנגזרה עליו.

2.	בשל העובדה שהדיון בערעורו בבית-המשפט העליון נדחה שבע פעמים, הוא נאלץ לבקש פעמיים את דחיית הדיונים של וַעדת השחרורים שנקבעו בעניינוֹ.

3.	העובדה, שפרק הזמן בו שהה מאחורי סורג וּבריח היא תקופה ארוכה וחריגה: כמעט 11 חודשים מאז נעצר בארה"ב ועד שהורשע, וכ-16 חודשים וחצי מאז הרשעתו ועד זיכויו בבית-המשפט העליון.

4.	העובדה שחלק נכבד מהתקופה בה נשללה חירותו, היה בתנאֵי מעצר, הקשים מתנאֵי מאסר.

5.	תנאי מאסרו היו קשים מהרגיל, בשל סיווּגוֹ בחלק מהזמן כ"טעון-הגנה" על-ידי רשויות שב"ס.

6.	המבקש חווה אלימות, איומים והשפלות מחלק מן העצירים והאסירים במחיצתם שהה.

7.	לטענתו, בעקבות המתח, העצבנות והחרדות אותם חווה התערער מצבו הנפשי, וכיום הוא הפך לאדם פגוע, מסוגר וּמתבודד.

8.	מסלול חייו נקטע, ודבק בו קלון חברתי, אשר לוּוה בניתוק קשריו עם                בני משפחתו ועם חלק מחבריו.

9.	עוד מבקש המבקש, לקשור בין מאסרו לעובדה שהוריו נפרדו וּמאוחר יותר אף התגרשו.

10.	נזקים כלכליים בשל אובדן הכנסה בתקופת המאסר, וכן נזקים כספיים בשל הקושי למצוא פרנסה לאחר תקופת המאסר.

	על-פי אלה, מבקש בא-כוח המבקש לזכות את מרשׁוֹ במלוא הפיצוי בעבור תקופת מאסרו ואת השיפוי המקסימלי בגין הוצאות הגנתו.

המשיבה מתנגדת לבקשה, מהנימוק שלדידה מקרה זה איננו ב-ד' אמותיו של סעיף 80(א) לחוק העונשין, וּבשל כך אין המבקש זכאי לקבל את הפיצוי המבוקש על-ידו.
המשיבה חוזרת על הכלל, לפיו לא כל זיכוי מהווה עילה לתשלום פיצוי באופן אוטומטי, אלא נדרש, כי יעמוד בתנאים שהסעיף מכתיב. רוצה לומר - על המבקש להוכיח אחת מהחלופות המופיעות בסעיף: או שהתקיימו נסיבות בהן לא היה יסוד להאשמה או שהתקיימו נסיבות אחרות המצדיקות את מתן הפיצוי והשיפוי.
המבקש סומך בקשתו על העילה השנייה המופיעה בסעיף 80 לחוק העונשין, וטוען ל"קיומן של נסיבות אחרות". לפי המשיבה, המקרה שלפנינו אינו עונה על הכללים על-מנת שיזכה בפיצוי ושיפוי. ארבעה נימוקים בפי המדינה לדחיית הבקשה:

1.	נטל ההוכחה לכך כי התקיימו "הנסיבות האחרות" המצדיקות חיוב המדינה בפיצוי, מוטל על המבקש, והמבקש לא הצליח להרים את הנטל המבוקש.

2.	ההחלטה על מתן פיצוי אינה אוטומטית עם זיכּוּיוֹ של כל נאשם, וכל מקרה  נבחן לגופו.

3.	הפּסיקה מתייחסת לסוגייה זו של מתן פיצוי לטיב הזיכוי, כאשר זיכוי טכני או זיכוי מחמת הספק, אשר אין בהם כדי להוות עילה לפיצוי. המקרה שלפנינו הינו זיכוי מחמת הספק, המותיר תחושה כבדה של אשמה, כך המשיבה, לאור דברי בית-המשפט העליון בפסק-דינו בעניינוֹ של המבקש.

4.	התנהגות המבקש במהלך החקירה והמשפט. המשיבה מבקשת להסב את תשומת-הלב לכך כי חרף העובדה שהנאשם נעצר בארה"ב עוד בסוף חודש אוגוסט 2000, הוא מוסר את גירסתו לראשונה רק ב-04.10.20000 - שבוע לאחר הגשת כתב-האישום, לאחר הישיבה הראשונה בעניין בקשת התביעה לעצור את הנאשמים עד תום ההליכים, וּלאחר שהוּתר לבא-כוח המבקש לעיין בחומר החקירה.

לעניין ההחמרה במצבו המשפחתי, טוענת המשיבה, כי לא הוּכח כל קשר סיבתי בין המאסר להתפרקות המשפחה, בעוד שנטל ההוכחה מוטל על כתפי המבקש.
לעניין העובדה שהמבקש היה עצור בארה"ב וכן העובדה שאיבד הכנסתו, טוענת המשיבה כי לאור טיב העבירה, והיותה "חובקת יבשות", אין לראות בכך שיקול חריג המצדיק פיצוי.
בכל הנוגע להתמשכות ההליכים, מפנה המשיבה לעובדה כי ההליכים בבית-המשפט המחוזי התנהלו בזריזות וּביעילות, וּמסכימה לעובדה שאכן הדיון בערעורו של המבקש             בבית-המשפט העליון נדחה מספר פעמים.

החוק והפסיקה - כללים לפיצוי
נתחיל את דרכנו בספר החוקים. וכך נאֱמר בסעיף 80 לחוק העונשין:

"80.	(א)	משפט שנפתח שלא דרך קובלנה וראה            בית-המשפט שלא היה יסוד להאשמה, או שראה נסיבות אחרות המצדיקות זאת, רשאי הוא לצוות כי אוצר המדינה ישלם לנאשם הוצאות הגנתו ופיצוי על מעצרו או מאסרו בשל האשמה שממנה זוכה, או בשל אישום שבוטל לפי סעיף 94(ב) לחוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], התשמ"ב-1982 בסכום שייראה לבית-המשפט; במשפט שמנהל קובל רשאי בית-המשפט להטיל על הקובל תשלום כאמור.

(ב)	שר המשפטים רשאי לקבוע בתקנות, באישור ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, סכומי מקסימום להוצאות ולפיצויים האמורים.

(ג) החלטת בית-המשפט לפי סעיף זה ניתנת לערעור כפסק-דין בפלילים."

מלשון החוק אנו למדים, כי על המבקש לקיים שני תנאים על-מנת שיזכה בהחזר הוצאותיו או בפיצוי  בגין תקופת מעצרו או מאסרו. אלה התנאים:

1.	עליו להיות מזוכה.

2.	על בית-המשפט לסבור שלא היה יסוד להאשמה כלל, או למצוא שמתקיימות נסיבות אחרות המצדיקות את פסיקת ההוצאות או הפיצוי.

מן ההן שומעים אנו את הלַאו. המחוקק בחר שלא לקבוע כלל גורף, המפצה כל אדם ששהה במעצר או במאסר ונמצא זכאי, אלא בחר לתחום את המקרים שיזכו בפיצוי או שיפוי. מכאן הכלל - לא כל זיכוי משמעו פיצוי או שיפוי.
שר המשפטים התקין את תקנות סדר הדין (פיצויים בשל מעצר או מאסר) התשמ"ב-1982 (להלן: "התקנות"), בהתאם לסמכותו מכוח סעיף 80(ב) לחוק העונשין. התקנות קובעות סכומי מקסימום לגובה הפיצוי, וזו לשונן:

"8.	(א)	סכום הפיצוי המרבי בעד יום מעצר או מאסר הוא החלק ה-25 של השכר החדשי הממוצע במשק ביום מתן החלטת בית-המשפט לענין הפיצוי, כפי שקבע שר העבודה והרווחה בהודעה לפי סעיף 198א לחוק הביטוח הלאומי [נוסח משולב], התשכ"ח-1968.

(ב)	סכום הפיצוי המרבי בעד חלקי יום מעצר או מאסר יחושב כחלק היחסי של הפיצוי המגיע לפי תקנת משנה 9(א).

9.	(א)	הסכום המרבי לתשלום הוצאות הגנתו של עצור או של נאשם לפי סעיף 32(א) לחוק סדר הדין הפלילי או לפי סעיף 80 לחוק העונשין, יהיה כמפורט בתוספת.

(ב)	נוכח בית-המשפט שבנסיבות הענין מן הצדק לקבוע לעצור או לנאשם תשלום הוצאות בעד שכר טרחת עורך-דין גבוה מזה שנקבע בפריט המתאים בתוספת, רשאי הוא לקבוע סכום גבוה יותר בשיעור שלא יעלה על חמישים אחוזים מהסכום הקבוע באותו פריט.

(ג)	פסק בית-המשפט שכר טרחת עורך-דין לפי תקנה זו ייווסף לסכום שנפסק כאמור סכום השווה למס ערך מוסף החל עליו, ודינו של סכום שהוסף כאמור כדין שכר הטרחה שנפסק."

תחום זה של שיפוי וּפיצוי אדם ששהה במעצר או במאסר, זכה בפסיקה להתייחסות מקיפה למדי. אחד המאפיינים הבולטים הוא היות הפסיקה דינאמית וּמתפתחת בעניין זה. כך סקר כב' השופט חשין בצורה מקיפה את ההתפתחויות בשאלות אלה, הן בהיבט החקיקתי והן בהיבט הפסיקתי, ב-ע"פ 4466/98 דבש נ' מדינת ישראל, פ"ד נו(3) 73, פסק-דין מרכזי וּמנחה בכל הנוגע לעקרונות הפיצוי וּבחינתם.
עיקר הפסיקה מתמקד בסיתוּת קווי מִתאר לתיבה "מתקיימות נסיבות אחרות המצדיקות זאת". תנאי זה לא "נולד" עם הסעיף, אלא התווסף לו במרוצת השנים. התפתחות זו, מצביעה על מגמת המחוקק של מעבר מתנאי צר ונוקשה: "לא היה יסוד להאשמה", לתנאי המשאיר שיקול-דעת נרחב לבית-המשפט לשקול את נסיבותיו הספציפיות של כל מקרה ולבדוק, האם זכאי האדם המבקש פיצוי או שיפוי לקבל את מבוקשו.
כב' השופט חשין בפסק-דין דבש, שם, בעמ' 118, מסכם את חוות-דעתו בסיווג של שלוש קטגוריות את הנסיבות שבהן יש להתחשב, שעה שבית-המשפט בודק האם התנאי מתגבש. הקטגוריות הן: נסיבות שעניינן הליכי המשפט, אופי זיכויו של הנאשם, ונסיבותיו האישיות של הנאשם (נסיבות חיצוניות למשפט).
תחת הקטגוריה "הליכי המשפט בכללם", בוחן בית-המשפט את התנהגות הצדדים להליך, רשויות החקירה והתביעה, וכן את התנהגות הנאשם. במידה והבּחינה תעלה, כי התקיימה פעילות בלתי-תקינה מצד רשויות התביעה או החקירה (כגון: התעלמות מטענת אליבי; התנכלות לנאשם; מעורבות שיקולים פסולים בהחלטה להעמידו לדין וכדומה), יהיה בכך כדי להטות את הכף לטובת פסיקת פיצויים למבקש. במקביל, יבחן בית-המשפט את התנהגות הנאשם במהלך ההליכים.
ב-ע"פ 700/00 טוויל נ' מדינת ישראל,  פ"ד נו(4) 450, בעמ' 463, אמרה כב' השופטת בייניש כך:

"התנהגותו של נאשם במהלך חקירה במשטרה או במהלך משפטו, אף היא נכללת במכלול השיקולים שיובאו לעניין החזר  הוצאות ותשלום פיצויים. אדם המבקש להקים לעצמו זכות לפיצוי או לשיפוי, צריך להראות, בין היתר, כי התנהגותו שלו לא גרמה למצב  שנקלע אליו בחקירתו או במשפטו ולא תרמה לו."

ב-רע"פ 960/99 מקמילן נ' מדינת ישראל, פ"ד נג(4) 294, בעמ' 305, אומרת כב' השופטת דורנר את אלה:

"הוצאות או פיצויים עשויים להישלל מנאשמים... שנמנעו מלמסור בעוד מועד, או מלמסור בכלל, את גירסתם או ראיות שהיו בידיהם לחפותם."

קיימת אף התייחסות לאופן ניהול ההליך המשפטי כנסיבה שיש להתחשב בה. ב-ע"פ 6621/01 בדליאן נ' מדינת ישראל, פ"ד נו(5) 870, בעמ' 879, הביא כב' השופט מצא, בגדר נסיבות אישיות המצדיקות פיצוי, גם מעצר ממושך (בשל התמשכות ההליך) ותוצאותיו:

"...מעצרו המיותר ארך זמן רב - 227 ימים, שהם כשבעה חודשים וחצי. מעצרו קטע את שירותו הצבאי, ובכך נגרם לו נזק נוסף. על אלה יש להוסיף את הקלון החברתי החמור שדבק בו לאורך כל התקופה שעד לזיכויו. כל אלה הם "נזקים-של-ממש", כדברי השופט חשין בעניין דבש, אשר בחינתם אינה מותנית בקיומו של "אשם" מצד התביעה (כן ראו פסק-דינו של כב' השופט ריבלין, שם, בעמ' 137)."

כב' השופטת בייניש, שם בעמ' 884, התייחסה מפורשות להתמשכות ההליכים:

"...אין לומר איפוא כי הימנעות התביעה במקרה דנן מלחקור את טענת האליבי של  המערער הביאה להתמשכות ההליכים, באופן המצדיק כשלעצמו פסיקת פיצויים למערער. ואולם בשל יתר הטעמים שמנה חברי: אופן הזיכוי ונסיבותיו האישיות של המערער, התמשכות מעצרו, הפסקת שירותו הצבאי ומידת הפגיעה בו, אף אני סבורה כי מן הראוי לפסוק למערער פיצוי ושיפוי כאמור בפסק-דינו של חברי השופט מצא."

על אופי זיכּוּיוֹ של נאשם, אמרה כב' השופטת בייניש ב-פרשת טוויל  (שם, בעמ' 460) כך:

"במקרים של זיכוי "טכני" או זיכוי מחמת הספק, הדעת הרווחת היא שיש בזיכויים אלה שיקול מרכזי נגד פיצויו של הנאשם..."

עם זאת, לא נשללו הפיצויים, בשנים האחרונות, רק בשל זיכוי מחמת הספק. וכך אמר כב' השופט חשין בעניין דבש, שם בעמ' 111:

"...אף לא נאמר - כי זיכוי טכני או זיכוי מן הספק יביאו בהכרח לשלילת שיפוי או פיצוי מנאשם, אך בה- בעת גם לא נאמר כי זיכוי "מוחלט" יביא מעצמו לפסיקת שיפוי או פיצוי. כל שאומרים אנו אינו אלא זה, שטיב הזיכוי - כל זיכוי; ונסיבות הזיכוי - כל הנסיבות."

טיב הזיכוי איננו עוד שיקול לעצם הפיצוי, אלא הפך להיות יותר לגורם המשפיע על שיעורו. ראה בעניין בדליאן, מפי כב' השופט מצא, שם בעמ' 878.
בגדר נסיבותיו האישיות של הנאשם - יובא מכלול הנסיבות הספציפיות של הנאשם שאינו קשור להליך המשפטי.
כב' השופט י' טירקל ב-ע"פ 1767/94, יוסף נ' מדינת ישראל, פ"ד נג(1) 505, 527, אמר את אלה בעניין נסיבות אישיות:

"...בין הנסיבות האחרות המצדיקות כי אוצר המדינה ישלם לנאשם את הוצאות הגנתו ופיצוי על מעצרו או מאסרו, לפי סע' 80 לחוק העונשין, יש מקום לשקול גם קריטריונים ושיקולים שיסודם במידת החסד והרחמים ולא רק כאלה שיסודם במידת הדין. כוונתי לנסיבות אישיות יוצאות- דופן של הנאשם, שהתהוו עקב המעצר או המאסר, כגון: התפרקות התא המשפחתי, התמוטטת כלכלית, פגיעה חמורה בבריאות וכיו"ב."

כב' השופט י' זמיר הוסיף (שם, בעמ' 528), כי:

"שיקולים של צדק יכולים אף הם יחד עם טעמים של דין ליצור "נסיבות אחרות" המצדיקות תשלום."

אין זה מיותר לציין, כי רשימת הנסיבות הנזכרות בכל אחת משלוש הקטגוריות שנמנו לעיל, אינה סגורה, ויכולות להיווסף להן, לפי העניין, נסיבות אחרות.

ומה בענייננוּ?
עמדת התביעה נראית ראויה בכל הנוגע להתנהגות המבקש בחקירה וּבעיקר, באשר לטיב הזיכוי בבית-המשפט העליון, שם  אמר כב' השופט א' א' לוי דברים קשים אודות צילוֹ הכבד של החשד הקיים על הטענה בדבר חפותו וכי הוא רחוק מלהשתכנע מטענתו זו.
אִילו רק אלה, ספק אם הייתי נעתר למקצת מבּקשת הפיצוי של המבקש, כפי שעשיתי בסופו של דבר.
מה שהכריע אצלי את הכף הוא משקלה של התמשכות ההליכים - בין אם אראה בה כחלק מאופן ניהול ההליך וּבין אם כנסיבות אישיות של המבקש - שהביאה למעצר ארוך וּמיותר שלו ולתוצאות הקשות של מעצר זה.
אינני יודע מה גרם לדחיות בשמיעת ערעורו של המבקש (שבע במספר) בבית-המשפט העליון, אך אין חולק, כי דחיות אלה לא היו בעטיו של המבקש.
בכל מקרה, התמשכות ההליכים - בעיקרו של דבר בהליך הערעור בבית-המשפט העליון - בנסיבות עניינוֹ של המבקש, היא כה בולטת וּבלתי-ראויה, עד כי היא לבדה שיכנעה אותי לזַכּות את המבקש במקצת מן הפיצוי והשיפוי שביקש.
בסקירת הפּסיקה עמדתי על הקביעות לפיצוי חלקי של מערער גם בגין מעצר ממושך וּמיותר (בדיעבד) ונזקים ממשיים נוספים, כמו בעניין בדליאן, הנסמך על האמירות העקרוניות בעניין דבש. אם נוסיף להן את שיקולי הצדק, החסד והרחמים, שהוזכרו עוד בעניין יוסף, הרי שאלה מוליכים, בפסיעה על אותו מסלול, לתוצאה בענייננו, הגם שההסתמכות על שיקולים אלה כאן, היא בלעדית.
מצאתי לתמוך את עמדתי גם בסוגיית התמשכות ההליכים והיותה נימוק להקלה בעונש. זה מכבר נפסק, כי יש בהתמשכות המשפט, הגורמת לעינוי דין לנאשם, משום שיקול משמעותי להקלה בעונש. ראה את שנאֱמר על-ידי כב' השופטת בייניש ב-ע"פ 3560/04 פלוני נ' מדינת ישראל (טרם פורסם) ועל-ידי המשנה לנשיא דאז, כב' השופט אור, ב-ע"פ 7117/03 זיידן נ' מדינת ישראל, תקדין-עליון 2003(4), 1580.
ראה גם את שנאֱמר על-ידי המשנה לנשיא, כב' השופט מצא, ב-ע"פ 4735/03, 4791, 4842 צברי ונגלר נ' מדינת ישראל וערעור שכנגד, פ"ד נח(1) 681, בעמ' 690:

"...אך משנוכחנו כי גם לבית-המשפט הנכבד היה חלק בגרימת ההתארכות, מן הדין שתרומת בית-המשפט להתארכות ההליך תזכה את המערער בהקלה מסוימת בעונש. השאלה שעלינו להכריע בה היא עד כמה, ביחס לאיזה מרכיבי העונש שנגזר על המערער בבית-המשפט המחוזי, עשויה הקלת ענישתו של המערער לבוא ליד ביטוי..."

דומה, כי אין כדברים האלה לקלוע יותר לענייננוּ, כאשר אין כל סיבה לראות את סוגיית ההקלה בעונש, בנסיבות של התארכות ההליך, שונה מהשלכות התארכות כזו על זכותו של נאשם, שזוּכּה בערעור לאחר הרשעה בערכאה הדיונית, להיות מפוּצה. יותר מזה, אם כך הוא בעניין העונש, לא כל שכן כך בעניין הפיצוי.

שקלתי, לגופם של דברים, את התארכות ההליך ואת הטענות על התוצאות הקשות של המעצר וההרשעה שבוטלה, על המבקש.
תוך איזון בין אלה לבין משמעות טיב הזיכוי ויתר הנסיבות, כמו התנהגות הנאשם בחקירה, אני סבור, כי הוא זכאי לפיצוי ולשיפוי בגין הוצאות הגנתו בשיעור של 30%.

אני פוסק, איפוא, למבקש, סכום של 69,245 ₪ פיצוי בעבור ימי המעצר והמאסר וסכום של 19,090 ₪ בגין הוצאות הגנתו.

זכות ערעור בתוך 45 ימים מהיום.

המזכירות תמציא עותקים מהחלטה זו לבאי-כוח הצדדים.

ניתנה היום, כ"ז בתשרי התשס"ה, 12 באוקטובר 2004, בלשכתי.

זכריה כספי, שופט